МОРФОФУНКЦІОНАЛЬНІ ТА БІОМЕХАНІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ВИКОНАННЯ ВПРАВ КРОСФІТЕРАМИ РІЗНОГО ТИПУ ТІЛОБУДОВИ
Кросфіт поєднує силові, гімнастичні та циклічні вправи високої інтенсивності в умовах обмеженого часу. Специфіка змагальної діяльності вимагає від атлетів граничної універсальності, проте високі вимоги до технічної підготовленості зумовлюють необхідність наукового обґрунтування ключових параметрів рухів, які визначають ефективність і безпечність тренувального та змагального процесів залежно від антропометричних особливостей спортсмена. У результаті дослідження установлено, що оптимізація траєкторії та амплітуди рухів, нейтральне положення хребта та активна робота м’язів-стабілізаторів є фундаментальними факторами не лише профілактики травм, а й максимізації механічної економічності рухів. Доведено, що атлети з несприятливими біомеханічними важелями виконують значно більшу механічну роботу, що потребує корекції техніки для збереження конкурентної щільності повторень. Виявлено морфо-функціональні відмінності техніки виконання вправ кросфітерів різних видів тілобудови. Зокрема, спортсмени доліхоморфного типу мають біомеханічну перевагу у вправах на витривалість та гімнастику, проте через довгі важелі стикаються з підвищеним моментом сили в суглобах і великою траєкторією підйому штанги, що збільшує енергетичні витрати кожного повторення. Мезоморфний тип характеризується універсальністю та збалансованою мобільністю, забезпечуючи стабільну вертикальну траєкторію снаряда. Брахіморфний тип має домінуючу перевагу у силових вправах завдяки коротким важелям, що дає змогу виконувати роботу з меншою амплітудою та вищою швидкістю підйому ваги. Практичне значення отриманих даних полягає у можливості диференційованого планування тренувальних програм та ведення тактики змагальної діяльності з урахуванням морфологічних характеристик атлетів для досягнення найвищої економічності рухів.
кросфіт, техніка рухів, траєкторія, амплітуда, стабілізатори, соматотип
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ФІЗИЧНОЇ ТЕРАПІЇ ДІТЕЙ ІЗ ХВОРОБОЮ ЛЕГГА–КАЛЬВЕ–ПЕРТЕСА: ДОКАЗОВІ СТРАТЕГІЇ ТА ПОБУДОВА ПРОГРАМИ ВТРУЧАННЯ
Хвороба Легга–Кальве–Пертеса (ЛКП) належить до поширених ортопедичних захворювань дитячого віку та супроводжується асептичним некрозом головки стегнової кістки, що призводить до порушення структури кульшового суглоба, обмеження рухливості, м’язової слабкості, змін біомеханіки ходи й зниження рівня повсякденної активності дітей. Відсутність уніфікованих алгоритмів консервативного ведення зумовлює необхідність узагальнення сучасних підходів до фізичної терапії (ФТ) та їх систематизації відповідно до функціональних потреб пацієнтів. Мета – узагальнити сучасні наукові дані щодо фізичної терапії при хворобі Легга–Кальве–Пертеса у дітей та обґрунтувати ключові принципи побудови програми фізичної терапії з урахуванням стадійності й функціональних обмежень. Методи дослідження – теоретичний аналіз, порівняння, узагальнення, систематизація та інтерпретація науково-методичної літератури. Результати. У результаті аналізу встановлено основні структурно-функціональні порушення на рівнях функцій і структур тіла, активності та участі відповідно до Міжнародної класифікації функціонування (МКФ), що дало змогу визначити цільові завдання ФТ та визначити до них доцільні засоби втручання. Систематизовано ефективні напрями ФТ: збереження обсягу рухів, зміцнення м’язів – стабілізаторів таза, дозовані фізичні навантаження (ФН) без осьової компресії, гідрокінезіотерапія, тренування рівноваги та корекція ходи. Обґрунтовано принципи побудови програми ФТ, що передбачає індивідуалізацію, поетапність і функціональну спрямованість утручань. Запропонований підхід може бути використаний у практиці фізичних терапевтів для підвищення ефективності консервативного ведення дітей із даною патологією.
хвороба Легга–Кальве–Пертеса, фізична терапія, діти, кульшовий суглоб, функціональні порушення, МКФ, консервативне лікування
МЕТОДОЛОГІЧНІ ПІДХОДИ ДО МОНІТОРИНГУ ФІЗИЧНИХ ЯКОСТЕЙ І КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ УЧНІВ СТАРШОЇ ШКОЛИ ЯК ОСНОВА ОПТИМІЗАЦІЇ ПРОЦЕСУ ФІЗИЧНОЇ ПІДГОТОВКИ
У статті представлено результати комплексного моніторингу та порівняльного аналізу рівня фізичної підготовленості учнів закладів загальної середньої освіти в старшій школі (10–11 класи). Актуальність дослідження зумовлена тенденцією до зниження рухової активності молоді, що негативно позначається на загальному стані здоров’я та функціональних можливостях організму. У ході дослідження було застосовано систему тестів, що охоплюють основні фізичні якості, такі як сила, швидкість, витривалість та координація. Виявлено, що високий рівень компетентності демонструють лише від 10% до 20% учнів, а за показниками у бігу на 100 м та метанні малого м’яча на дальність – лише від 5% до 8% учнів. Проведений аналіз фізичної підготовленості виявив значну частку учнів із низьким рівнем компетентності. Найгірші результати учні продемонстрували за результатами виконання таких вправ, як: «Біг 100 м» (26, 3% та 29,3%); «Піднімання в сид за 30 с» (38,7% та 34,3%); «Біг 1500 м» (14,3% та 19,3%). Для оптимізації процесу фізичної підготовки існує необхідність у корекції навчальних планів. Для дітей у віці 15–16 років доцільно збільшити кількість вправ, спрямованих на покращення гнучкості та витривалості, оскільки ці характеристики значною мірою впливають на загальний фізичний розвиток учнів. Також слід посилити акцент на заняттях швидкісно-силового спрямування, зокрема на розвитку сили м’язів верхнього плечового поясу, черевного пресу та нижніх кінцівок, оскільки ці групи м’язів є критично важливими для формування базових фізичних якостей. Це сприятиме не лише поліпшенню результатів виконання контрольних вправ, а й формуванню у школярів загального фізичного потенціалу, який буде корисним для їхнього здоров’я в довгостроковій перспективі.
учні, старший шкільний вік, моніторинг, фізична підготовка, фізичні якості, рівні компетентності, оптимізація
МЕТОДИ РЕАБІЛІТАЦІЙНОГО ОБСТЕЖЕННЯ ОНКОЛОГІЧНИХ ПАЦІЄНТІВ ПРИ ПЕРИФЕРІЙНІЙ НЕЙРОПАТІЇ, ІНДУКОВАНІЙ ХІМІОТЕРАПІЄЮ
Периферійна нейропатія, індукована хіміотерапією (ПНІХ), є одним із найбільш поширених і клінічно значущих ускладнень системного протипухлинного лікування, що істотно обмежує функціональну спроможність, мобільність, здатність до самообслуговування та якість життя онкологічних пацієнтів. Гетерогенність клінічних проявів ПНІХ, їх поступовий розвиток і часта субклінічність на ранніх етапах зумовлюють необхідність застосування стандартизованого та мультидоменного підходу до реабілітаційного обстеження. Метою дослідження було проаналізувати сучасні методи оцінювання симптомів ПНІХ та інструменти моніторингу ефективності засобів фізичної терапії у пацієнтів з онкологічними захворюваннями. Методи. Проведено аналіз та узагальнення наукових джерел у базах даних Scopus, PubMed, Google Scholar та ін., що стосуються клінічних, пацієнт-орієнтованих і функціональних методів оцінювання ПНІХ. Результати. Установлено, що оптимальне оцінювання ПНІХ ґрунтується на поєднанні пацієнт-орієнтованих опитувальників (FACT/GOG-Ntx, EORTC QLQ-CIPN20, CIPNAT), шкал невропатичного болю (DN4, LANSS, NPS), загальних інструментів оцінювання якості життя (EORTC QLQ-C30, WHOQOL-BREF, SF-36, EQ-5D), а також клінічного неврологічного обстеження і стандартизованих функціональних тестів. Особливе значення мають методи оцінювання балансу, мобільності, ходи, м’язової сили, дрібної моторики та навичок повсякденної діяльності, що дають змогу визначити обмеження активності й участі відповідно до доменів МКФ. Висновки. Комплексне обстеження пацієнтів із ПНІХ із використанням валідованих інструментів і функціональних тестів є необхідною умовою своєчасного виявлення нейротоксичних ускладнень, обґрунтування індивідуалізованих програм фізичної терапії та оцінювання їх ефективності в системі онкореабілітації.
периферійна нейропатія, індукована хіміотерапією, реабілітація в онкології, фізична терапія, методи оцінювання, якість життя, МКФ
ПСИХОЕМОЦІЙНИЙ ТА ФУНКЦІОНАЛЬНИЙ СТАН ПАЦІЄНТІВ ІЗ ТРАНСТІБІАЛЬНОЮ АМПУТАЦІЄЮ У ПЕРІОД ПІДГОТОВКИ ДО ПРОТЕЗУВАННЯ
Після ампутації пацієнти стикаються з багатьма фізичними і психологічними викликами. Фізична терапія допомагає їм адаптуватися до нових умов життя, відновити функціонування і повернутися до активного життя. Мета дослідження: визначити особливості психоемоційного та функціонального стану пацієнтів із транстібіальною ампутацією у період підготовки до протезування. Методи дослідження. У роботі були застосовані методи теоретичного рівня дослідження: аналіз, порівняння, індукція, дедукція, систематизація; емпіричного рівня та методи математичної статистики. У дослідженні взяли участь пацієнти (чоловіки) 30–40 років загальною кількістю 60 осіб у період підготовки до протезування, яким була виконана транстібіальна травматична ампутація та які методом випадкової вибірки були розподілені на основну групу та групу порівняння по 30 осіб у кожній. Результати роботи. Об'єктивна оцінка функціонального стану та функціонування пацієнтів із транстібіальною ампутацією є наріжним каменем для планування цілеспрямованих та індивідуалізованих реабілітаційних утручань. У пацієнтів обох груп установлено глибокий дефіцит постурального контролю, що призводить до високого ризику падінь. Показники балансу Берга, за якою пацієнти основної групи набрали лише 22,93±0,34 бала, а групи порівняння - 22,76±0,33 бала, тесту «Встань та йди» - 20,70±0,41 с та 20,50±0,38 с та тесту «Чотири квадрати» - 20,03±0,35 с та 20,10±0,35 с у відповідних групах узгоджено демонструють наявність порушень статичної та динамічної рівноваги. У пацієнтів обох груп зазначено наявність помірного больового синдрому та згинальної контрактури колінного суглоба, що було біомеханічною перешкодою для досягнення повного розгинання коліна, необхідного для протезування. Висновки. Сукупність вихідних результатів реабілітаційного обстеження свідчить про те, що пацієнти з транстібіальною ампутацією на етапі підготовки до протезування характеризуються поєднанням значних порушень динамічної рівноваги, низької витривалості, обмеженої мобільності, наявності больового синдрому та зниженої амплітуди руху колінного суглоба.
ампутація, витривалість, тривога, депресія, рівновага, біль
ПАТОГЕНЕЗ ТРАВМ СПИННОГО МОЗКУ ТА ЇХНІЙ ВПЛИВ НА ЛОКОМОЦІЮ І ЯКІСТЬ ЖИТТЯ ПАЦІЄНТІВ
У статті здійснено системний аналіз сучасних уявлень про патогенез травматичного ушкодження спинного мозку та його вплив на відновлення функціональної локомоції й загальну якість життя пацієнтів. Розглянуто етапність ушкодження спинного мозку з акцентом на взаємодію первинного механічного чинника та вторинного каскаду патологічних процесів, серед яких – ішемія, екзайтотоксичність, запальна реакція, демієлінізація та формування гліального рубця. Показано, що саме вторинні механізми визначають обсяг необоротних структурних змін і, відповідно, реабілітаційний потенціал постраждалих. Узагальнено дані клінічних досліджень щодо залежності відновлення ходьби від ступеня неврологічного дефіциту за шкалою ASIA. Установлено, що за повного ушкодження спинного мозку самостійна хода практично недосяжна, тоді як за неповних уражень до 70–75% пацієнтів здатні відновити амбулаторну функцію за умови цілеспрямованої реабілітації. Проаналізовано вплив вторинних ускладнень, зокрема спастичності, нейропатичного болю та інфекцій сечових шляхів, на повсякденну активність і соціальну участь хворих. Обґрунтовано, що навіть за наявності позитивної динаміки рухових функцій ці ускладнення можуть суттєво обмежувати рівень незалежності. Зроблено висновок про необхідність мультидисциплінарного реабілітаційного підходу, який поєднує відновлення локомоції, контроль вторинних уражень та психосоціальну підтримку з метою покращення довгострокових результатів і якості життя пацієнтів після травми спинного мозку.
травма спинного мозку, патогенез, вторинне ушкодження, функціональна локомоція, якість життя, реабілітація
ВПЛИВ ЛЕГКОЇ ЧЕРЕПНО-МОЗКОВОЇ ТРАВМИ НА ФІЗИЧНИЙ СТАН ПАЦІЄНТІВ ПІСЛЯ АМПУТАЦІЇ НИЖНЬОЇ КІНЦІВКИ
Мета дослідження: Оцінити вплив легкої черепно-мозкової травми на фізичний стан пацієнтів після ампутації нижньої кінцівки. Методи дослідження: аналіз та узагальнення даних науково-методичної літератури, соціологічні методи, медико-біологічні методи та методи математичної статистики. Результати. Після проведення дослідження було встановлено вплив легкої черепно-мозкової травми на фізичний стан пацієнтів після ампутації нижньої кінцівки на рівні стегна (трансфеморально). Неврологічна симптоматика у пацієнтів була середнього ступеня. Згідно опитувальника Рівермірда було розділено на ранню симптоматику, де спостерігали середній рівень симптомів, але якщо у 2ОГ(без втрати свідомості), ці показники на нижчій межі і наближаються до легкого рівня, то у 1ОГ(з втратою свідомості), симптоматика була більш вираженою, та пізню симптоматику, де було продемонстровано, що в обидвох групах (1ОГ) та (2ОГ) вираженість симптомів була схожа, а саме на середньому рівні. Опитувальник впливу головного болю (HIT-6) показав у двох групах низький вплив на життєдіяльність, проте, в деяких пацієнтів головний біль посилювався під час фізичних навантажень, що відбивалось на ефективності фізичної терапії. Опитувальник контролю запаморочення (DHI) показав середній прояв запаморочення в двох групах. Функціональні показники у групі 1ОГ та 2ОГ показали порушення рівноваги, зокрема під час виконання тесту 4-х квадратів (FSST) у 1ОГ склав - 27 (± 2,9) секунд, а у 2ОГ – 26,6 (± 5,1) секунд. Згідно показників загальної витривалості 2-хвилинний тест ходьби (2MWT) пацієнти 1ОГ пройшли відстань – 106,4 (± 22,9) метра, 2ОГ – 110,3 (± 20,1) метра, при цьому ЧСС було на рівні 4-ї пульсової зони (анаеробна зона)(152-171 уд/хв, а в деяких випадках в зоні VO2 максимальне (172-190 уд/хв), що свідчить про велику енерговитрату під час виконання цього тесту та погану витривалість Результати дослідження доводять те, що легка черепно мозкова травма має вплив на фізичний стан пацієнтів після ампутації нижньої кінцівки, зокрема їх рівновагу та витривалість.
ампутація, черепно-мозкова травма, пацієнт, нижня кінцівка, баланс, витривалість
ВІДНОВЛЕННЯ РУХОВИХ ФУНКЦІЙ У ДІТЕЙ ІЗ ЗАХВОРЮВАННЯМИ ОПОРНО-РУХОВОГО АПАРАТУ: ПРАКТИЧНИЙ АСПЕКТ
У статті проведено комплексне дослідження актуальних питань фізичної терапії та ерготерапії дітей із різнорівневими захворюваннями опорно-рухового апарату (ОРА). Проаналізовано фундаментальну трансформацію сучасної реабілітаційної парадигми, що полягає в остаточному переході від традиційної біомедичної моделі, зосередженої виключно на патогенетичних механізмах хвороби, до гуманістичної біопсихосоціальної моделі. Остання базується на концептуальних положеннях Міжнародної класифікації функціонування, обмеження життєдіяльності та здоров’я (МКФ) і орієнтована на розширення функціональних можливостей дитини та її активну соціальну інтеграцію. Основну увагу зосереджено на деталізації практичних аспектів застосування провідних світових методик кінезіотерапії у педіатричній практиці. Розкрито біомеханічні механізми дії та специфіку впровадження нейророзвиткового лікування (NDT/Bobath), спрямованого на гальмування патологічних рефлекторних схем і стимуляцію фізіологічного рухового контролю. Окрему увагу приділено методу пропріоцептивної нейром’язової фасилітації (PNF) як ефективному інструменту стимуляції м'язової активності через активацію пропріоцепторів. У контексті корекції деформацій опорно-рухової системи проаналізовано метод тривимірної корекції за методикою Шрот (Schroth), що дає змогу досягти стабілізації хребта при сколіотичній хворобі через специфічне деторсійне дихання та спрямовану ізометричну напругу. Науково обґрунтовано критичну необхідність синергії фізичних вправ із використанням технічних засобів реабілітації. Доведено, що застосування вертикалізаторів, індивідуальних динамічних ортезів та екзопротезних систем є базовою умовою профілактики вторинних дегенеративно-дистрофічних ускладнень (контрактур, деформацій суглобів) та забезпечення автономної мобільності пацієнта. На основі аналізу репрезентативних клінічних кейсів (дитячий церебральний параліч у формі спастичної диплегії, ідіопатичний сколіоз, складні посттравматичні контрактури) продемонстровано високу ефективність індивідуалізованих програм втручання. Окремий акцент зроблено на впровадженні елементів гейміфікації (ігрового методу та VR-технологій), що дає змогу суттєво підвищити внутрішню мотивацію дитини до виконання багаторазових однотипних рухових завдань. У висновках підкреслено, що ключовими детермінантами успішного відновлення рухових функцій є максимальна ранність утручання, використання адаптивного феномену нейропластичності головного мозку та стратегічне партнерство між реабілітаційною командою та родиною. Активне залучення батьків до терапевтичного процесу визначено як головну умову забезпечення безперервності та інтенсивності реабілітаційних заходів у домашньому середовищі, що є критично важливим для довгострокового збереження отриманих результатів.
фізична терапія, педіатрія, порушення опорно-рухового апарату, МКФ, нейропластичність, кінезіотерапія, Бобат, PNF, соціальна адаптація
ПЕРСПЕКТИВИ ЗАСТОСУВАННЯ ТЕЛЕРЕАБІЛІТАЦІЇ У ФІЗИЧНІЙ ТЕРАПІЇ ОСІБ ПІСЛЯ ПЕРЕЛОМУ ПРОКСИМАЛЬНОГО ВІДДІЛУ ПЛЕЧОВОЇ КІСТКИ
Переломи проксимального відділу плечової кістки є поширеною травмою опорно-рухового апарату, що часто потребує хірургічного лікування та тривалої реабілітації. Незважаючи на вдосконалення методів лікування та реабілітації, багато пацієнтів, що перенесли дану травму відзначають обмеження функції плечового суглоба і зниження якості життя. Це може бути пов’язане з відсутністю стандартизованих протоколів фізичної терапії, низьким залученням пацієнтів до процесу реабілітації, а також фінансовими та транспортними обмеженнями. Варто зазначити, що у сучасній науковій літературі зберігається неоднорідність підходів до структури реабілітаційних програм, зокрема щодо поєднання особистих занять із фізичним терапевтом і дистанційного супроводу. Мета роботи – провести аналіз сучасних наукових джерел, присвячені дослідженню ефективності телереабілітації у процесі фізичної терапії й можливості застосування подібного підходу щодо осіб, які перенесли переломи проксимального відділу плечової кістки. У роботі застосовано такі методи дослідження: аналіз, порівняння, узагальнення та систематизація даних. Проведено теоретичний аналіз і узагальнення наукових публікацій за останні 10 років, індексованих у базах даних PubMed, Scopus, Web of Science та Google Scholar. За даними літератури, фізична терапія має провідне значення після перелому проксимального відділу плечової кістки, до її переваг можна віднести безпечну мобілізацію плечового суглоба, можливість застосування мануальної терапії, контроль больового синдрому та своєчасну корекцію техніки виконання вправ. Своєю чергою, телереабілітація розглядається як перспективний метод, що демонструє функціональні результати, які не поступаються очним заняттям із фізичним терапевтом, водночас даючи змогу зменшити навантаження на систему охорони здоровʼя та підвищити залучення пацієнта до процесу реабілітації, а також нівелювати транспортні та фінансові обмеження. Зважаючи на вище перераховане, можна зробити висновок, що використання телереабілітації у фізичній терапії осіб після переломів проксимального відділу плечової кістки є перспективним напрямом відновлення.
переломи проксимального відділу плечової кістки, хірургічне лікування, фізична терапія, реабілітація, телереабілітація, дистанційний супровід
АНАЛІЗ КРИТЕРІЇВ ЗАЛУЧЕННЯ ФІЗИЧНИХ ТЕРАПЕВТІВ У ВІДДІЛЕННЯХ ІНТЕНСИВНОЇ ТЕРАПІЇ
Актуальність теми зумовлена зростанням кількості пацієнтів, які перебувають у відділеннях інтенсивної терапії у критичних станах на штучній вентиляції легень із високим ризиком розвитку ускладнень, пов’язаних із тривалою іммобілізацією, і розвитком ICU-acquired weakness. Метою дослідження є аналіз сучасних даних щодо критеріїв раннього, безпечного та ефективного залучення фізичних терапевтів у відділеннях інтенсивної терапії. У роботі проаналізовано дані міжнародних і вітчизняних публікацій за останні десять років, що стосуються впливу ранньої фізичної терапії на функціональні результати, тривалість штучної вентиляції легень (ШВЛ), перебування у відділеннях інтенсивної терапії та загальну тривалість госпіталізації, а також критерії раннього, безпечного та ефективного залучення фізичних терапевтів у ВІТ, базованому на індивідуальному підході до кожного пацієнта з урахуванням його клінічного стану та можливих ризиків. Підкреслено, що ефективність і безпечність фізичної терапії у ВІТ залежать від своєчасної оцінки загального стану пацієнта, стабільності життєво важливих функцій та відсутності протипоказань до активних утручань. Зроблено висновок, що фізична терапія є важливим складником комплексної терапії у ВІТ і повинна розглядатися як невід’ємна частина міждисциплінарного підходу. Окреслено перспективу подальших досліджень, спрямованих на вдосконалення підходів до реабілітації критично хворих пацієнтів та адаптацію сучасних рекомендацій до умов української системи охорони здоров’я.
фізична терапія, відділення інтенсивної терапії, рання мобілізація, критично хворі пацієнти, ICU-acquired weakness, критерії безпеки, штучна вентиляція легень
ПРАВОВІ ОСНОВИ МОНОПОЛЬНОГО СТАТУСУ АМЕРИКАНСЬКИХ СПОРТИВНИХ ЛІГ
У статті досліджується правова природа монопольного статусу американських професійних спортивних ліг, який бере початок від рішення Верховного суду США у справі Federal Baseball Club of Baltimore, Inc. v. National League of Professional Baseball Clubs (1922) [17]. Доведено, що антимонопольний імунітет Major League Baseball є унікальним правовим артефактом американської прецедентної системи, збереженого Верховним судом у справах Toolson v. New York Yankees (1953) та Flood v. Kuhn (1972) не з огляду на правову обґрунтованість, а внаслідок інституційної інерції та принципу «stare decisis». Аналізується процес легітимізації монополії через судові прецеденти та законодавчі акти, зокрема Sports Broadcasting Act (1961) та Curt Flood Act (1998). Особлива увага приділяється механізмам монопсонічного контролю над ринком праці спортсменів: показано, що система Reserve Clause (1879–1975) штучно знижувала зарплати гравців на 40–80% від їхньої ринкової вартості, а її скасування арбітром Пітером Зайцем у справі Messersmith/McNally (1975) призвело до більш ніж 100-кратного зростання середніх зарплат упродовж наступних п'яти десятиліть. На підставі порівняльного аналізу MLB, NFL, NBA та NHL встановлено парадоксальний результат: ліги без антимонопольного імунітету, що пройшли через конкуренцію з альтернативними лігами, виявились значно більш інноваційними та комерційно успішними, ніж захищена правовим статусом MLB. Критична оцінка монопольної моделі з позицій теорії добробуту споживача засвідчує, що її головним бенефіціаром є власники клубів, а не глядачі чи гравці. Окреслено перспективи адаптації захисних і регуляторних елементів американського досвіду для України з урахуванням євроінтеграційних зобов'язань та актуальної практики Суду ЄС.
монополія у спорті; антимонопольне законодавство; Sherman Antitrust Act; американська модель професійного спорту; конкурентний баланс
ПОЛ КІДС ЯК ЗАСІБ ФІЗИЧНОГО РОЗВИТКУ ДІТЕЙ МОЛОДШОГО ШКІЛЬНОГО ВІКУ
У статті здійснено теоретичне осмислення сучасних підходів до оновлення системи фізичного виховання дітей молодшого шкільного віку в умовах зниження рівня їхньої рухової активності, гіподинамії та зростання навчального й інформаційного навантаження. Обґрунтовано актуальність упровадження інноваційних форм рухової діяльності, які відповідають віковим, психологічним і соціокультурним потребам дітей 6–10 років та сприяють формуванню позитивного ставлення до фізичної культури і здорового способу життя. Особливу увагу приділено аналізу пол кідс (pole kids) як спеціально адаптованого для дитячого контингенту напряму пол-спорту, що поєднує елементи хореографії, гімнастики та акробатики на пілоні. Висвітлено історичні передумови становлення пол-спорту, етапи його інституціоналізації та сучасний стан розвитку в Україні й на міжнародному рівні. Метою статті є теоретичне обґрунтування можливостей використання пол кідс як засобу фізичного розвитку дітей молодшого шкільного віку. Проаналізовано фізіологічні та психоемоційні особливості дітей молодшого шкільного віку, які визначають доцільність і специфіку використання пол кідс у системі фізичного виховання. Розкрито методичні засади організації занять із пол кідс, їхні структурні компоненти, особливості дозування фізичного навантаження, вимоги до техніки безпеки та профілактики травматизму. Охарактеризовано зміст технічної підготовки, допустимий арсенал статичних і динамічних елементів на пілоні, а також роль хореографічної та акробатичної підготовки у формуванні рухової культури й виконавської майстерності дітей. Акцентовано увагу на психолого-педагогічних аспектах занять пол кідс, зокрема формуванні мотивації до систематичних занять, підтримці позитивної самооцінки, емоційного комфорту та взаємодії з батьками. Розглянуто особливості змагальної діяльності дітей молодшого шкільного віку, регламентовані вимоги до сценічного вигляду та етичні норми участі у змаганнях. Зроблено висновок, що пол кідс є безпечним і педагогічно доцільним засобом фізичного розвитку дітей молодшого шкільного віку, який сприяє комплексному розвитку фізичних якостей, формуванню правильної постави, розвитку координації рухів, артистизму та стійкої мотивації до занять фізичною культурою.
пол кідс, фізичний розвиток, діти молодшого шкільного віку, рухова активність, фізичне виховання, пол-спорт
ОБҐРУНТУВАННЯ КОРЕКЦІЇ ПОМИЛОК У ВИКОНАННІ ПОСТРІЛУ СТРІЛЬЦЯМИ З ЛУКА НА ЕТАПІ ПОПЕРЕДНЬОЇ БАЗОВОЇ ПІДГОТОВКИ
У статті обґрунтовано та систематизовано засоби корекції типових помилок техніки виконання пострілу у стрільців із лука на етапі попередньої базової підготовки. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю раннього формування раціональної техніки пострілу з метою запобігання закріпленню неефективних рухових стереотипів, які негативно впливають на стабільність прицілювання, якість випуску та результативність стрільби. На основі аналізу педагогічного тестування, наукових джерел, сучасних навчально-методичних ресурсів і експертних оцінок фахівців визначено найбільш поширені технічні помилки юних стрільців із лука, зокрема порушення упору руки, положення руки, що розтягує лук, варіативність положення голови, нераціональні способи становлення зброї та нестабільність Т-подібної стійки. У роботі запропоновано комплекс спеціально підібраних вправ, спрямованих на корекцію зазначених порушень з урахуванням вікових і функціональних особливостей спортсменів. Запропоновані засоби орієнтовані на формування правильних рухових відчуттів, стабілізацію положення основних сегментів тіла, покращення постурального контролю та узгодженості дій у різних фазах пострілу. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання розробленого комплексу корекційних вправ у навчально-тренувальному процесі стрільців із лука на етапі попередньої базової підготовки з метою підвищення ефективності технічної підготовленості та оптимізації подальшого багаторічного спортивного вдосконалення.
стрільба з лука, техніка пострілу, корекція помилок, попередня базова підготовка, технічна підготовленість, юні спортсмени
ЕФЕКТИВНІСТЬ ПРОГРАМИ ФІЗИЧНОЇ ПІДГОТОВКИ СПОРТСМЕНІВ У СТРІТ ВОРКАУТІ
У статті висвітлено проблему фізичної підготовки спортсменів, які спеціалізуються у стріт воркауті, в умовах відсутності науково обґрунтованої системи організації тренувального процесу. Аналіз сучасних вітчизняних і зарубіжних наукових джерел засвідчив, що більшість досліджень у сфері стріт воркауту зосереджено переважно на його оздоровчих, соціальних та мотиваційних аспектах, тоді як питання побудови ефективних програм фізичної підготовки для спортсменів які регулярно приймають участь у змаганнях різного рівня залишаються недостатньо вивченими. У статті представлено результати впровадження експериментальної програми фізичної підготовки спортсменів у стріт воркауті. Мета дослідження полягала у з’ясуванні ефективності програми фізичної підготовки спортсменів віком 19–25 років у стріт воркауті. Для досягнення мети дослідження використано такі методи дослідження: теоретичний аналіз та узагальнення, педагогічне тестування, педагогічний експеримент, методи математичної статистики. Результати роботи та висновки. Стріт воркаут упродовж останніх років набув значного поширення та поступово трансформувався з масового фізкультурного руху в окремий напрям спортивної діяльності зі сформованою системою змагань, регламентованими правилами та високими вимогами до рівня фізичної підготовленості спортсменів. Змагальна діяльність у стріт воркауті передбачає виконання складних динамічних, статичних і статико-динамічних елементів на перекладині, паралельних брусах та іншому вуличному спортивному обладнанні, що зумовлює підвищені вимоги до розвитку фізичних якостей спортсменів (сили, силової витривалості, координаційних здібностей і функціональних можливостей опорно-рухового апарату). Незважаючи на активний розвиток цього виду спорту, аналіз науково-методичної літератури свідчить про наявність суттєвої методологічної прогалини у підготовці спортсменів зі стріт воркауту. Переважна більшість програм підготовки ґрунтується на індивідуальному досвіді спортсменів та інтуїтивних підходах без урахування фундаментальних принципів побудови тренувального процесу, таких як періодизація навантажень, поступовість, варіативність та спеціалізація. Відсутність системного підходу до фізичної підготовки негативно позначається на рівні спортивної результативності, сприяє нерівномірному розвитку фізичних якостей, перевантаження окремих м’язових груп та підвищує ризик травматизму. Отже, результати дослідження підтверджують ефективність систематизованої фізичної підготовки спортсменів зі стріт воркауту, побудованої на принципах періодизації та орієнтованої на вимоги змагальної діяльності.
стріт воркаут, спортсмен, фізична підготовка, програма, тренувальний процес, періодизація навантажень
ТЕОРЕТИЧНЕ ОБҐРУНТУВАННЯ ВИКОРИСТАННЯ ЗАСОБІВ КРОСФІТУ У СИСТЕМІ ФІЗИЧНОЇ ПІДГОТОВКИ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Одним із пріоритетних завдань системи фізичної підготовки у закладах вищої освіти є підвищення рівня фізичної підготовленості здобувачів освіти шляхом використання ефективних засобів і методів. Сучасні виклики у сфері вищої освіти зумовлюють потребу в пошуку результативних шляхів удосконалення фізичної підготовленості студентської молоді. У науково-методичній літературі представлено різні підходи до вирішення цього питання: одні фахівці надають перевагу фізичним вправам комплексного характеру, інші – спеціалізованим вправам із використанням нетрадиційних засобів фізичної підготовки. Одним із таких засобів є CrossFit, який сьогодні став одним із популярних напрямів фітнесу серед молоді. Проведений аналіз наукових публікацій дав змогу узагальнити відомості щодо уявлень про кросфіт як напряму високоінтенсивного методу фізичної підготовки та його переваг, що можуть бути використані для підвищення фізичної підготовленості та функціональної готовності здобувачів освіти. У статті розглянуто особливості використання засобів кросфіту як неолімпійського виду спорту у системі фізичної підготовки здобувачів вищої освіти. Проаналізовано науково-методичні підходи до впровадження кросфіт-тренувань у процес фізичного виховання студентської молоді. Обґрунтовано доцільність застосування засобів кросфіту з урахуванням вікових, функціональних та мотиваційних особливостей здобувачів вищої освіти. Визначено педагогічні умови ефективного використання кросфіту у навчально-тренувальному процесі закладів вищої освіти. Отримані результати підтверджують перспективність інтеграції кросфіту як неолімпійського виду спорту у систему фізичної підготовки здобувачів вищої освіти з метою підвищення її ефективності та привабливості.
кросфіт, неолімпійські види спорту, здобувачі вищої освіти, фізичне виховання, фізична підготовка
ПЕРСПЕКТИВИ ЗАСТОСУВАННЯ ІНТЕРАКТИВНИХ МЕТОДІВ НАВЧАННЯ У ПІДГОТОВЦІ ЮНИХ БАДМІНТОНІСТІВ
Всесвітня федерація бадмінтону впроваджує інноваційні зміни в правилах змагань, що підвищує вимоги до підготовки спортсменів. В Україні існує дефіцит наукових досліджень щодо удосконалення системи підготовки юних бадмінтоністів віком 10-16 років. Актуальною є проблема впровадження новітніх методів навчання, які могли б оптимізувати тренувальний процес, підвищити мотивацію та запобігти відсіюванню талантів. Традиційні методи часто є монотонними та не враховують гендерні особливості. Мета дослідження – обґрунтувати перспективи впровадження інтерактивних методів навчання у підготовку юних бадмінтоністів. Методи дослідження: аналіз, синтез, порівняння, індукція, дедукція, документальний метод. Результати. Встановлено значні відмінності у показниках змагальної діяльності та сприйняття інформації дівчатами і хлопцями. Виявлено невідповідність міжнародних та українських підходів до навчання тактиці: програма BWF орієнтує на розвиток тактичного мислення з урахуванням гендерних особливостей, українська програма цього не враховує. Обґрунтовано ефективність інтерактивних методів, які базуються на діалозі, співпраці та активному навчанні. Вони дозволяють враховувати різницю у швидкості обробки інформації, забезпечуючи індивідуалізацію процесу. Іноземні дослідження підтверджують, що ігрово-орієнтоване навчання, відеоаналіз та віртуальна реальність підвищують ефективність формування техніко-тактичних навичок, покращують швидкість прийняття рішень та мотивацію юних спортсменів. Висновки. Виявлено суперечність між потребами підготовки та недостатнім наповненням методичної бази новітніми методами. Застосування інтерактивних методів навчання дозволить підвищити ефективність формування тактичного мислення, швидкість прийняття рішень та індивідуалізацію тренувального процесу відповідно до вимог міжнародного бадмінтону.
бадмінтон, інтерактивні методи навчання, тактика, мотивація, дитячо-юнацький спорт, Україна
ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ІНКЛЮЗИВНОСТІ У СПОРТІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ В УКРАЇНІ
У статті досліджено правове забезпечення інклюзивності у сфері фізичної культури і спорту в Україні в умовах воєнного стану. Актуальність теми зумовлена зростанням кількості людей з інвалідністю та ветеранів війни, для яких фізична культура і спорт відіграють важливу роль не лише у фізичній реабілітації, а й у психологічному відновленні, соціальній адаптації та інтеграції у суспільне життя. Проаналізовано національне законодавство у сфері фізичної культури і спорту та міжнародні стандарти щодо прав людей з інвалідністю, а також особливості реалізації інклюзивних підходів у спортивній сфері в умовах воєнного стану. Установлено, що, незважаючи на наявність нормативної бази, спрямованої на розвиток адаптивного спорту, на практиці зберігається істотний розрив між формальним закріпленням прав і можливістю їх ефективної реалізації. До основних чинників, що ускладнюють забезпечення інклюзивності у спорті, віднесено обмежену доступність спортивної інфраструктури, нестачу фінансових і кадрових ресурсів, а також фрагментарність правозастосовної та управлінської практики. Обґрунтовано, що підвищення ефективності правового забезпечення інклюзивності у сфері фізичної культури і спорту потребує комплексного підходу, який поєднує удосконалення нормативно-правового регулювання, посилення інституційної спроможності органів публічної влади та орієнтацію на міжнародні стандарти у сфері прав людини. Зроблено висновок про доцільність подальшого розвитку сфери інклюзивності та адаптивного спорту як складової частини державної політики соціальної підтримки людей з інвалідністю та ветеранів війни в умовах воєнного стану.
інклюзивність, фізична культура і спорт, воєнний стан, адаптивний спорт, ветерани війни, права людей з інвалідністю
ОЦІНКА СПЕЦІАЛЬНИХ ФІЗИЧНИХ ЯКОСТЕЙ ВИСОКОКВАЛІФІКОВАНИХ БІГУНІВ НА КОРОТКІ ДИСТАНЦІЇ
Спринтерський біг є одним із ключових видів легкої атлетики та базовою руховою формою для багатьох видів спорту, що зумовлює постійний науковий інтерес до проблеми розвитку та контролю спеціальної фізичної підготовленості. Значний прогрес світових рекордів у спринті був досягнутий завдяки вдосконаленню методики тренування, техніки бігу та матеріально-технічного забезпечення, однак проблема об’єктивної оцінки спеціальної фізичної підготовленості висококваліфікованих бігунів залишається актуальною. Мета роботи полягає в систематизації сучасних підходів до оцінювання спеціальної фізичної підготовленості елітних спринтерів з використанням аналізу різних відрізків 100-метрової дистанції. У роботі узагальнено результати досліджень українських і зарубіжних науковців та практиків, які присвячені удосконаленню й розвитку швидкісних, швидкісно-силових якостей, а також особливостям проходження окремих відрізків спринтерського бігу. Проаналізовано еволюцію підходів до оцінювання підготовленості спринтерів – від емпіричних методів до сучасних інструментальних і цифрових технологій. Особливу увагу приділено характеристиці фаз старту, прискорення, бігу по дистанції, фінішуванню й індивідуальним відмінностям у структурі бігу спортсменів високої кваліфікації. Показано, що такий розподіл дистанції для аналізу дозволяє більш точно визначати сильні та слабкі сторони спеціальної фізичної підготовленості спринтерів. Узагальнення модельних показників часу подолання окремих відрізків 100-метрової дистанції засвідчує, що найбільш виражені відмінності між спортсменами проявляються на відрізках 60–100 м, які характеризують здатність до досягнення та утримання максимальної швидкості. Отримані узагальнення мають практичне значення для оптимізації індивідуалізованої підготовки бігунів на короткі дистанції та підвищення ефективності тренувальних програм.
біг, висококваліфіковані бігуни, спеціальні фізичні якості, прискорення, максимальна швидкість
ОБҐРУНТУВАННЯ ПРОГРАМИ СПЕЦІАЛЬНОЇ ФІЗИЧНОЇ ПІДГОТОВКИ ВИСОКОКВАЛІФІКОВАНИХ ВОЛЕЙБОЛІСТОК НА ОСНОВІ ФІТНЕС-ТЕХНОЛОГІЙ ТА ЦИФРОВОГО КОНТРОЛЮ НАВАНТАЖЕНЬ
У статті здійснено теоретико-методичне обґрунтування програми спеціальної фізичної підготовки волейболісток високого рівня спортивної майстерності на основі інтеграції сучасних фітнес-технологій і цифрового контролю тренувальних навантажень. В умовах високої інтенсивності змагальної діяльності традиційні педагогічні підходи до управління тренувальним процесом є недостатньо ефективними та потребують доповнення об’єктивними інструментами контролю функціонального стану спортсменок. Обґрунтовано структуру триденного мікроциклу спеціальної фізичної підготовки, побудованого за принципом блокової періодизації, що передбачає послідовний розвиток вибухової сили та спеціальної витривалості й координаційних здібностей волейболісток в умовах функціональної втоми. Визначено ключові цифрові інструменти супроводу спеціальної фізичної підготовки, зокрема тренування на основі швидкості для нормування силових навантажень, використання носимих інерційних вимірювальних модулів для обліку обсягу та інтенсивності стрибкової роботи, а також аналіз варіабельності серцевого ритму для оцінки функціональної готовності центральної нервової системи. Обґрунтовано, що інтеграція зазначених технологій дає змогу своєчасно виявляти та усувати нецільові фізичні впливи, які призводять до виснаження адаптаційних ресурсів. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання запропонованої програми як науково обґрунтованої моделі управління спеціальною фізичною підготовкою волейболісток високої кваліфікації з метою підвищення ефективності змагальної діяльності та зниження ризику перетренованості й травматизації.
спеціальна фізична підготовка, фітнес-технології, цифровий контроль навантажень, волейбол, система спортивного тренування
ДОСВІД АНТИДОПІНГОВОЇ ОСВІТИ НА ПРИКЛАДІ ЄВРОПЕЙСЬКИХ КРАЇН (СЛОВЕНІЯ, ФРАНЦІЯ, НІМЕЧЧИНА ТА НОРВЕГІЯ)
У статті здійснено аналіз досвіду антидопінгової освіти в європейських країнах на прикладі Словенії, Франції, Німеччини та Норвегії. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі антидопінгової освіти як одного з ключових інструментів профілактики допінгових порушень у спорті та необхідністю адаптації ефективних європейських практик до національних умов. Сучасні підходи до боротьби з допінгом дедалі більше орієнтуються не лише на контроль і санкції, а й на формування цінностей чесної гри, етичної поведінки та відповідального ставлення спортсменів до власного здоров’я. Мета дослідження – узагальнити та проаналізувати особливості організації й реалізації антидопінгової освіти в окремих європейських країнах та визначити ключові підходи, що можуть бути використані у вітчизняній системі підготовки спортсменів. Матеріал і методи. У процесі дослідження використано аналіз і узагальнення наукових публікацій зарубіжних авторів, офіційних документів Всесвітнього антидопінгового агентства та національних антидопінгових організацій Словенії, Франції, Німеччини та Норвегії. Застосовано методи порівняльного аналізу, систематизації та логічного узагальнення для виявлення спільних і відмінних рис антидопінгових освітніх моделей у зазначених країнах. Результати. Установлено, що в досліджуваних європейських країнах антидопінгова освіта має системний характер і реалізується на національному рівні з урахуванням вимог Всесвітнього антидопінгового кодексу. Виявлено, що освітні програми спрямовані на різні цільові групи (спортсмени, тренери, медичний і допоміжний персонал) та базуються на ціннісно-орієнтованому підході. Значна увага приділяється інтерактивним формам навчання, цифровим освітнім платформам і профілактичній роботі з молодими спортсменами. Висновки. Досвід європейських країн свідчить про ефективність комплексного підходу до антидопінгової освіти, що поєднує нормативно-правове забезпечення, освітні інновації та формування етичних цінностей. Отримані результати можуть бути використані для вдосконалення національної системи антидопінгової освіти з урахуванням міжнародних стандартів і найкращих європейських практик.
антидопінгова освіта, європейські країни, допінг у спорті, профілактика допінгу, спортивна етика, WADA
ОСОБЛИВОСТІ ПОБУДОВИ МАКРОЦИКЛУ ПІДГОТОВКИ СПОРТСМЕНІВ У АРМРЕСТЛІНГУ НА ЕТАПІ ПІДГОТОВКИ ДО ВИЩИХ ДОСЯГНЕНЬ
Результативність у армспорті вимагає синергії вибухової сили, ізометричної стійкості та технічного маневрування в умовах екстремальних навантажень. На етапі підготовки до вищих досягнень результативність атлета жорстко лімітована темпами адаптації сполучної тканини та нейромоторною активацією. У результаті дослідження, що базувалося на аналізі тренувальних щоденників та планів 30 висококваліфікованих атлетів (МСУ та МСУМК), установлено, що фундаментом успішної підготовки є чітка структура макроциклу тривалістю 4–6 місяців, побудована на принципах блокової та хвильової періодизації. Доведено, що на етапі підготовки до вищих досягнень ключовим чинником прогресу є пріоритет інтенсивності навантаження над його обсягом. Виявлено, що зміст підготовки характеризується граничною спеціалізацією: основний акцент зміщується на розвиток статичної сили м’язів кисті, пальців та передпліччя («робочого трикутника») у специфічних змагальних кутах та відпрацювання вибухового стартового імпульсу (0,2–0,5 с). Установлено оптимальне співвідношення тренувальних засобів, де частка спеціальної фізичної підготовки (СФП) зростає до 90% у змагальному періоді, що забезпечує вихід на пік форми за збереження техніко-тактичної стабільності. Обґрунтовано необхідність інтеграції спеціальних відновлювальних періодів та технік міофасціального релізу для нівелювання біомеханічного протиріччя між швидким зростанням м’язової сили та повільною адаптацією сухожильно-зв’язкового апарату. Практичне значення отриманих даних полягає у можливості раціонального планування макроструктури підготовки для забезпечення конкурентоспроможності армрестлерів на міжнародній арені та профілактики професійного травматизму.
армрестлінг, макроцикл, етап підготовки до вищих досягнень, спеціальна фізична підготовка, періодизація, вибухова сила
ЕВОЛЮЦІЯ ПІДХОДІВ ДО ФІЗИЧНОЇ ТЕРАПІЇ ОСІБ ІЗ ВИСОКИМИ РІВНЯМИ ТРИВОЖНОСТІ ТА ДЕПРЕСИВНОСТІ ЗА ДОПОМОГОЮ СИЛОВИХ ВПРАВ
Мета дослідження було простежити еволюцію уявлень про застосування силових вправ у контексті фізичного та психічного здоров’я (із фокусом на тривожність та депресивність). Матеріали і методи. Матеріалом дослідження слугували наукові та історіографічні джерела з баз даних PubMed, Scopus, Web of Science, Google Scholar і фахових українських видань. Застосовано історико-аналітичний і систематичний підходи: перший охопив історичний розвиток уявлень про лікувальну дію фізичних вправ (від античності до ХХ ст.), другий – узагальнив результати рандомізованих контрольованих досліджень та метааналізів 2018–2023 рр. щодо ефективності силових вправ у терапії тривожності та депресії. Результати. Установлено, що ідея лікувальної ролі руху є наскрізною упродовж усієї історії фізичної культури. У ХХ ст. сформувалися радянська модель лікувальної фізичної культури та західна наукова школа «exercise psychology», яка експериментально довела антидепресивний ефект фізичних вправ. У ХХІ ст. накопичено переконливу доказову базу щодо позитивного впливу силових вправ на психоемоційний стан. Метааналізи підтверджують їхню ефективність у зниженні симптомів депресії та тривожності через біопсихосоціальний механізм – зміни нейрохімічного профілю, підвищення самоефективності та поліпшення соціальної інтеграції. Українські дослідження останніх років підтверджують позитивний вплив силових програм фізичної терапії на психічне здоров’я студентів і ветеранів. Висновки. Силові вправи є ефективним, безпечним і доступним немедикаментозним засобом профілактики та терапії тривожності й депресивності. Їх поєднання з психоосвітніми і психотерапевтичними втручаннями формує нову модель комплексної фізичної терапії. Перспектива подальших досліджень полягає у стандартизації протоколів силових тренувань, вивченні їхньої ефективності для різних груп населення й інтеграції цих програм у систему громадського здоров’я України.
силові вправи, фізична терапія, психічне здоров’я, тривожність, депресія, лікувальна фізична культура, історичний аналіз, доказова медицина, фізична активність, реабілітація
ВІДНОВЛЕННЯ ПРАЦЕЗДАТНОСТІ КВАЛІФІКОВАНИХ СПОРТСМЕНІВ-ПЛАВЦІВ У ПРОЦЕСІ ТРЕНУВАЛЬНОЇ ТА ЗМАГАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю розроблення та впровадження новітніх експериментальних розробок, які б стосувалися покращення процесів відновлення працездатності плавців у процесі тренувальної та змагальної діяльності. Метою дослідження було розроблення та впровадження експериментальної методики відновлення працездатності кваліфікованих спортсменів-плавців у процесі тренувальної та змагальної діяльності. У процесі дослідження було здійснено аналіз та узагальнення літературних джерел, анкетування тренерів і бесіду, моніторинг змагальної діяльності, педагогічний експеримент та методи математичної статистики. Ознайомлення з досвідом роботи тренерів із плавання засвідчило той факт, що під час планування тренувального процесу плавців недостатньо часу приділяється засобам, що спрямовані на відновлення працездатності спортсменів. Під час бесіди з тренерами ми визначили, що відновлювальні процедури є профілактичними для попередження травм різного характеру, для відновлення самопочуття атлета. Також тренерами було зазначено, що ефективне відновлення працездатності позитивно впливає на ефективність техніки плавання під час настання втоми. Розроблено експериментальну методику відновлення працездатності кваліфікованих спортсменів-плавців у процесі тренувальної та змагальної діяльності, яка складалася з декількох частин. До складу програми входили такі компоненти: елементи м’язової релаксації, дихальні вправи, прийоми масажу та самомасажу, фізичні вправи, елементи аутогенного тренування. Застосування запропонованої програми відбувалося протягом двох місяців. Елементи програми були скомбіновані так, щоб одночасно використовувалися три компоненти програми в довільному поєднанні. Елементи були застосовані три рази на тиждень після тренування. Також під час використання експериментальної методики було враховано результати анкетування тренерів. За результатами використання позначеної методики було встановлено, що основні фізичні якості атлетів зазнали покращення. Так, установлено, що результати стартової швидкості плавців покращилися на 22%. Результати тестування витривалості спортсменів покращилися на 9% та силової витривалості – на 6%. Темп плавання під час подолання фінішної ділянки 10 м покращився на 9%, тоді як час пропливання не змінився.
відновлення працездатності, кваліфіковані плавці, експериментальна програма
ОБҐРУНТУВАННЯ КОМПЛЕКСНОЇ МЕТОДИКИ КОНТРОЛЮ ТЕХНІКО-ТАКТИЧНОЇ ПІДГОТОВКИ БАДМІНТОНІСТІВ ЧОЛОВІЧОЇ ПАРНОЇ КАТЕГОРІЇ
Метою дослідження є теоретико-методичне обґрунтування та розроблення комплексної методики контролю техніко-тактичної підготовки бадмінтоністів чоловічої парної категорії на етапі спеціалізованої базової підготовки. Методи дослідження: теоретичний аналіз та узагальнення науково-методичної літератури, документальний метод. Результати. Запропонована батарея тестів включає модифіковані версії класичних тестів та інноваційні методики із застосуванням сучасних технічних засобів. Зокрема, для оцінки контролю волана у високому темпі адаптовано тест Локхарта – Макферсона, а для визначення силової витривалості кисті та плечового поясу ‒ тест Міллера. Діагностика сенсомоторної реакції та спеціалізованої роботи ніг базується на використанні системи світлової індикації у тесті переміщень по шести точках та Y-тесту на спритність, що моделюють реальні ігрові ситуації з непередбачуваною зміною напрямку. Ключовою особливістю розробленої методики є впровадження чітких біомеханічних критеріїв оцінки якості ударів: у тестах на коротку подачу закритим боком ракетки, укорочений удар та захисний блок уведено обмеження висоти прольоту волана над сіткою (до 19 см), що дає змогу оцінювати тактичну ефективність дії. Для контролю атакуючого потенціалу застосовано тест на точність смешу із зонуванням корту. Також до комплексу включено тести на швидкісну витривалість (човниковий біг 6×5 м), вибухову силу ніг (подвійні стрибки на скакалці) та стартову швидкість (біг на 30 м). Висновки. Розроблена методика дає змогу комплексно оцінити ключові компоненти майстерності парних гравців: точність та якість виконання технічних прийомів під тиском часу, надійність захисних дій, ефективність гри на сітці та рівень спеціальної фізичної підготовленості.
тестування, техніко-тактична підготовка бадмінтоністів, парна категорія
ФІЗИЧНА АКТИВНІСТЬ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ ЯК СКЛАДНИК ЗДОРОВОГО СПОСОБУ ЖИТТЯ
У статті розкрито роль фізичної активності здобувачів вищої освіти як важливого складника здорового способу життя в умовах сучасного освітнього середовища. Проаналізовано основні наукові підходи до трактування понять «рухова активність», «фізична активність», «здоровий спосіб життя», а також визначено взаємозв’язок із рівнем фізичного, психічного та соціального здоров’я студентської молоді. Зосереджено увагу на актуальних проблемах зниження рухової активності серед здобувачів вищої освіти, зумовлених інтенсифікацією навчального процесу, поширенням малорухомого способу життя, цифровізацією освіти та обмеженням часу на активний відпочинок. Охарактеризовано позитивний вплив регулярної фізичної активності на функціональний стан організму, працездатність, стресостійкість, профілактику хронічних захворювань і формування мотивації до самозбереження здоров’я. Висвітлено значення занять фізичним вихованням, оздоровчо-рекреаційної діяльності та самостійних форм рухової активності у формуванні ціннісного ставлення здобувачів вищої освіти до власного здоров’я. Обґрунтовано необхідність упровадження здов’язбережувальних технологій у закладах вищої освіти, створення сприятливих умов для підвищення рівня рухової активності та формування сталих навичок здорового способу життя. Наведено приклади програм фізичної активності, що впроваджуються в закладах вищої освіти, зокрема навчальні програми з фізичного виховання, секційні та клубні заняття, оздоровчо-рекреаційні програми, програми рухової активності у позааудиторний час, дистанційні та змішані програми фізичної активності, індивідуалізовані програми з урахуванням рівня фізичної підготовленості, стану здоров’я та медичних показників здобувачів вищої освіти. Обґрунтовано доцільність інтеграції сучасних фізкультурно-оздоровчих програм в освітній процес із метою формування здорового способу життя.
рухова активність, фізична активність, освітнє середовище, здоровий спосіб життя, здобувачі вищої освіти
ЗАСТОСУВАННЯ ПЛІОМЕТРИЧНИХ ВПРАВ У ТРЕНУВАЛЬНОМУ ПРОЦЕСІ ВОЛЕЙБОЛІСТІВ
Особливе місце у системі фізичної підготовки волейболістів посідає розвиток вибухової сили та швидкісно-силових якостей, які забезпечують ефективність стрибкових, ударних і переміщувальних дій. У цьому контексті пліометричний метод тренування розглядається як один із найбільш ефективних засобів удосконалення реактивної та вибухової сили. Пліометричні вправи стають усе більш важливим складником фізичної підготовки спортсменів, особливо у видах спорту з високим навантаженням на вибухові і стрибкові дії. Це узгоджується з вимогами волейболу як виду спорту, де частота та висота стрибків мають прямий вплив на результативність гри. Метою дослідження було обґрунтувати ефективність використання пліометричних вправ у тренувальному процесі волейболістів. Комплексне дослідження, спрямоване на вивчення можливостей удосконалення фізичної підготовленості юних волейболістів пліометричними вправами, засвідчило актуальність використання високоефективних спеціалізованих методів у сучасному тренувальному процесі. Порівняльний аналіз результатів до та після педагогічного експерименту показав статистично значуще покращення показників досліджуваних якостей у волейболістів експериментальної групи. Достовірні зміни зафіксовано у показниках вертикального стрибка (t = 3,12; p < 0,01), стрибка вгору з розбігу (t = 3,48; p < 0,01), швидкості бігу на 10 м (t = 2,87; p < 0,05), бігу на 40 м (t = 3,76; p < 0,001) та рівня спритності за T-test (t = 4,02; p < 0,001). Проведене дослідження доводить, що застосування структурованої пліометричної програми є ефективним засобом оптимізації тренувального процесу юних волейболістів. Отримані результати можуть бути використані тренерами, викладачами та спеціалістами зі спортивної підготовки для вдосконалення методики розвитку фізичних якостей, які визначають спортивну результативність у волейболі.
фізична підготовленість, пліометричні вправи, вибухова сила, швидкісно-силові якості, волейбол
ОСОБЛИВОСТІ АДАПТИВНОЇ ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ ТА ЇЇ ВПЛИВ НА СПОРТСМЕНІВ З ІНВАЛІЗДІСТЮ
У статті здійснено комплексний аналіз змісту адаптивної фізичної культури як важливої складової сучасної системи фізичного виховання та соціальної підтримки осіб з інвалідністю. Розкрито її специфічні характеристики, що визначають організацію рухової діяльності з урахуванням індивідуальних функціональних можливостей спортсменів. Особливу увагу приділено впливу адаптивної фізичної культури на фізичний розвиток, психоемоційний стан і соціальну активність осіб, які мають порушення здоров’я. Обґрунтовано значення фізичної активності як ефективного засобу не лише відновлення або компенсації порушених функцій організму, але й формування впевненості у власних силах, розвитку мотивації до самовдосконалення та розширення можливостей соціальної взаємодії. Визначено, що систематичне залучення до адаптивної рухової діяльності сприяє підвищенню рівня функціональних можливостей організму, покращенню загального самопочуття, стабілізації психоемоційного стану та формуванню позитивного ставлення до активного способу життя. У роботі підкреслюється, що адаптивна фізична культура виступає важливим чинником соціальної інтеграції спортсменів з інвалідністю, створюючи передумови для їх самореалізації, участі у спортивній діяльності та активного включення у суспільне життя. Доведено, що регулярні заняття фізичними вправами позитивно впливають на якість життя, сприяють підвищенню рівня самостійності та допомагають долати психологічні бар’єри, пов’язані з обмеженнями у стані здоров’я. Таким чином, адаптивна фізична культура розглядається як багатофункціональний інструмент фізичного розвитку, психологічної підтримки та соціальної адаптації, що забезпечує гармонізацію особистісного розвитку спортсменів з інвалідністю та розширює їх можливості для повноцінної участі у різних сферах життєдіяльності.
адаптивна фізична культура, спортсмени з інвалідністю, фізична реабілітація, соціалізація, інклюзія
ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ НАЦІОНАЛЬНО-ПАТРІОТИЧНОГО ВИХОВАННЯ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ЗАСОБАМИ ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ ТА СПОРТУ
Національно-патріотичне виховання молоді – це комплексна, системна й цілеспрямована діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, закладів освіти, сім’ї, громадських об’єднань та інших інституцій щодо формування у молодого покоління високої патріотичної свідомості. Сьогодні кожен українець має розуміти, що він частина великого історичного спадку. Патріотизм дає нам мотивацію брати участь у громадських ініціативах, волонтерських програмах та інших діях, спрямованих на поліпшення життя в Україні. У статті розкрито перспективи розвитку національно-патріотичного виховання студентської молоді засобами фізичної культури і спорту в умовах воєнного стану та післявоєнного відновлення України. Проаналізовано теоретичні підходи вітчизняних науковців до проблеми формування патріотичної свідомості молоді, обґрунтовано виховний, соціалізаційний і реабілітаційний потенціал фізичної культури як чинника становлення громадянської позиції та національної ідентичності здобувачів вищої освіти. Визначено роль фізкультурно-спортивної діяльності у формуванні морально-вольових якостей, психологічної стійкості, готовності до захисту Батьківщини та активної участі в суспільному житті. Окреслено перспективні напрями вдосконалення національно-патріотичного виховання студентів, зокрема впровадження військово-прикладних видів діяльності, інтегративних фізкультурно-спортивних програм, використання цифрових технологій, розвиток волонтерських ініціатив і партнерської взаємодії між закладами освіти, спортивними організаціями та громадськими інституціями. Як висновок, стверджується, що фізична культура і спорт є ефективними засобами формування патріотичних цінностей, громадянської відповідальності та духовної єдності молоді в сучасних соціокультурних умовах.
національно-патрітичне виховання, студенти, фізична культура, спорт, громадянська свідомість, воєнний стан
НАЦІОНАЛЬНО-ПАТРІОТИЧНЕ ВИХОВАННЯ ШКОЛЯРІВ ЗАСОБАМИ СПОРТИВНОГО ТУРИЗМУ ТА ОРІЄНТУВАННЯ
У статті розглянуто особливості фізичного виховання школярів у контексті національно-патріотичного розвитку засобами спортивного туризму та орієнтування. Установлено, що активні форми туристичної діяльності, такі як походи, змагання, екскурсії та експедиції, сприяють формуванню патріотичних цінностей, вихованню любові до рідного краю, а також розвитку фізичних і морально-вольових якостей учнів. Спортивний туризм та орієнтування забезпечують гармонійне поєднання фізичного навантаження з пізнавальною діяльністю, що позитивно впливає на здоров’я, витривалість та психологічну стійкість школярів. Доведено, що участь у туристичних заходах формує навички командної роботи, відповідальності та взаємодопомоги, а також підвищує рівень безпеки завдяки вмінню орієнтуватися на місцевості та діяти в екстремальних ситуаціях. Особливу увагу приділено досвіду Волині, де значну роль у реалізації програм національно-патріотичного виховання відіграє «Центр національно-патріотичного виховання, туризму і краєзнавства учнівської молоді Волинської обласної ради». З’ясовано, що туристично-краєзнавча діяльність сприяє не лише фізичному розвитку, а й духовному збагаченню школярів через ознайомлення з історичними та культурними пам’ятками рідного краю. Окрім того, спортивний туризм має реабілітаційний потенціал, допомагаючи відновленню психологічного стану дітей та молоді в умовах сучасних викликів. Отже, інтеграція фізичного виховання з національно-патріотичним вихованням засобами спортивного туризму та орієнтування є ефективним засобом формування здорової, активної та свідомої особистості.
фізичне виховання, національно-патріотичне виховання, спортивний туризм, орієнтування, школярі, краєзнавство, Волинь
ОБҐРУНТУВАННЯ СТРУКТУРИ ТА ЗМІСТУ РОБОЧОЇ ПРОГРАМИ НАВЧАЛЬНОЇ ДИСЦИПЛІНИ «ОЛІМПІЙСЬКИЙ, ПРОФЕСІЙНИЙ, НЕОЛІМПІЙСЬКИЙ СПОРТ» ДЛЯ ЗДОБУВАЧІВ ПЕРШОГО РІВНЯ ВИЩОЇ ОСВІТИ СПЕЦІАЛЬНОСТІ А7 «ФІЗИЧНА КУЛЬТУРА І СПОРТ»
У статті здійснено структурно-змістовий аналіз робочої програми навчальної дисципліни «Олімпійський, професійний, неолімпійський спорт», що викладається для здобувачів першого рівня вищої освіти спеціальності А7 «Фізична культура і спорт». Актуальність дослідження зумовлена необхідністю оновлення змісту професійної підготовки майбутніх фахівців фізичної культури і спорту в умовах трансформації сучасного спортивного руху, упровадження компетентнісного підходу та зростання соціальної ролі спорту. Метою статті є обґрунтування доцільності структури й змісту робочої програми навчальної дисципліни програмним результатам навчання, інтегральним, загальним і фаховим компетентностям, визначеним стандартом вищої освіти. У процесі дослідження застосовано методи аналізу та узагальнення наукових джерел, нормативної документації й освітніх програм, а також порівняльно-логічний аналіз змістових модулів дисципліни. Обґрунтовано доцільність подальшого оновлення окремих тематичних блоків робочої програми з урахуванням сучасних тенденцій розвитку спорту, процесів професіоналізації, комерціалізації та розширення спектра неолімпійських видів спорту. Зроблено висновок, що аналізована навчальна дисципліна є важливим компонентом системи професійної підготовки здобувачів спеціальності А7 «Фізична культура і спорт» та відповідає сучасним вимогам компетентнісної моделі вищої освіти. Установлено, що зміст навчальної дисципліни забезпечує формування у здобувачів вищої освіти цілісного уявлення про структуру сучасного спортивного руху, особливості функціонування олімпійського, професійного та неолімпійського спорту, а також сприяє розвитку аналітичного мислення й професійного світогляду майбутніх фахівців. Виявлено узгодженість програмних результатів навчання з інтегральною, загальними та фаховими компетентностями, що реалізуються через логічно побудовані змістові модулі дисципліни.
олімпійський спорт, професійний спорт, неолімпійський спорт, фізична культура і спорт, робоча програма навчальної дисципліни, програмні результати навчання, компетентнісний підхід